Trkal sem, klical sem, uslišala me nisi,
glavico moral sem na kamen položiti.
Glavico na kamen, nogice pri pragu.
Odpri že, deklina, ali pa pojdi k vragu.
HLADNA VOJNA
Ali ni preveč prostaško, primitivno?
Ne. Zakaj? –Pri nas je to pel vsak pijanec.
Oj, mama, moja mama, gospoda ne bom vzela.
vzela bom tistega, ki ga bom hotela.
Ne bom pila graščakovega žganja,
ker me od njega glavica razganja.
Dve srci, štiri oči,
ki jočejo podnevi, ponoči ...
Črne oči, zakaj jočete?
Ker se srečati ne morete ...
POLJSKA, 1949
Je ta ljubezen od Boga dana?
Ali pa morda od hudiča prišepetana?
Tole je pa lepo.
V katerem jeziku pojejo? –V lemkovščini.
Se mi je zdelo.
Škoda. –Zakaj?
Ker ni naše. –G. Kaczmarek, to ni vaša stvar.
Mladina, pravico imate vprašati, kaj delamo pred palačo graščakov.
Moja dolžnost je povedati, da je to zdaj vaš dom.
Ta vrata vodijo v svet glasbe, pesmi in plesa.
Glasbe vaših dedov in pradedov, ki se je rodila na tlačanskih poljih,
glasbe bolečine, krivice, ponižanja, včasih smeha, a skozi solze.
Zdaj me lahko vprašate, ali bomo vsi vstopili skozi ta vrata.
Odgovarjam vam, da nikakor ne vsi.
Vstopili bodo le najboljši med najboljšimi.
Pod budnim očesom naših pedagogov
bodo stopili na odre Poljske in bratskih držav.
Zato vas pozivam k srditemu in plemenitemu boju drug z drugim.
Konec je tragične usode ljudskih muzikantov. Hura! –Hura!
Misliš, da moramo poznati note? –Po kmečko hočejo.
Kaj boš pa ti zapela? –Nekaj hribovskega.
Pa ti?
Ne vem še.
Zapoj to svoje.
Lepa, poznam jo.
V dvoglasju zveni lepo.
Jaz sem čez vodo, ti si čez vodo,
ne bova se družila.
Naučila bova konja plavati,
da se bova lahko družila.
Hvala lepa. –Hvala.
Oprostite, gospodična s frufrujem, lahko kaj svojega?
Zapojem? –Ja.
Kako veliko je dobrih deklet,
kako veliko zvenečih imen,
ampak eno med njimi trpi,
nima miru, ker je zaljubljeno.
Hvala lepa. –Še refren.
Srce, ti si ne želiš miru,
srce, kako lepo je na svetu živeti,
srce, kako dobro, da si takšno.
Hvala ti, srce, ker znaš tako ljubiti.
Od kod ste to vzeli? –Iz filma.
Pri nas so predvajali ruski film Svet se smeji. V njem so to peli.
O čem pa govori? –O ljubezni. Srce.
Kako vam gre pa ples? –Osnove znam, ostalo se lahko naučim.
Odlično. Hvala. –Hvala.
Tista druga je imela lep, čist glas. –Tudi ta ima nekaj v sebi. –Kaj?
Energijo, temperament. Originalna je.
Kakor hočeš.
Nekako bomo izluščili 12 plesalcev.
Vidiš tisto svojo?
Katero mojo?
Tisto, ki je pela Srce.
Nekaj naklepa.
Od sile je.
Sploh ni iz hribov, ampak iz Tomaszowa. Prevarantka.
Ampak dobro poje. –Celo obsojena je bila. –Kako?
Menda je ubila očeta. –Kaj? –Še vedno je na pogojnem.
Kako to veš? –Kaczmarek jo je preveril.
Glava, Zula.
Glavo gor.
POZDRAVLJENA PRIHODNOST
Zdaj pa dobro pritrdi.
Pizda. Pizda.
Kako je bilo tisto z očetom?
S katerim? –S tvojim.
Kaj naj bi bilo? –Zakaj si sedela?
Zamenjal me je za mamo, pa se mu z nožem pokazala razliko.
Preživel je, ne bojte se.
Se zanimate zame, ker sem nadarjena ali na splošno?
Poskusi tole.
Dobro.
Vleci, vleci, noga višje.
Dobro.
Krasno, Mateusz, bravo!
Držite tempo.
Glejte drug drugega.
Ena, dve, tri, ena, dve tri, kavelj, obrat.
PARTIJA, NAROD, DOMOVINA
VARŠAVA, 1951
Dve srci, štiri oči,
ki jočejo podnevi, ponoči ...
Črne oči, zakaj jočete?
Ker se srečati ne morete,
ker se srečati ne morete.
Mama mi je govorila,
da bi fanta ne ljubila.
Srce bi iz kamna bilo,
če bi fanta ne ljubilo ...
Dovolj imam. Začenja mi iti na živce.
Pridi, greva. –Čakaj. Daj, da malo uživam.
Naj se zabavajo.
Tudi midva se bova zabavala.
Nekaj vama moram povedati.
Odkrito rečeno nisem verjel v vso to ljudsko reč.
Ampak tole me je ganilo. Pravi genij ste,
da ste iz tistega naredili nekaj tako lepega.
Hvala vama.
To je najlepši dan v mojem življenju.
V repertoarju imate dragulje narodne kulture. Pohvalno.
Vaš kolektiv ima velik potencial. Rad bi, da bi postal naš ponos.
Ampak mislim, da bi morali v repertoar uvesti nove elemente.
Kaj o kmetijski reformi, miru na svetu, grožnjah zanj.
Kakšno močno točko o vodji svetovnega proletariata.
Mi bomo to cenili in nagradili.
V prihodnosti morda Berlin, Praga, Budimpešta, Moskva.
Kaj menite o tem?
V imenu skupine se zahvaljujem za priznanje našega dela.
Ampak naš repertoar temelji na pristni ljudski umetnosti.
Vaščani niso peli o reformi, miru, vodjih.
Tega preprosto niso delali, zato bi bilo težko. –Razumem.
Če lahko ... Kaczmarek Lech, administrativni vodja.
Tovarišica Bielecka, zagotavljam vam,
da naš narod sploh ni tako neveden, tudi na vasi.
Prav narobe. Pel bo o najpomembnejših zadevah,
v skladu s svojo skrito potrebo, če mu to dovolimo in ga podpremo.
Prav tu vidim vlogo naše skupine Mazurek.
Hvala.
Hvala vam.
... o modrem Stalinu,
ki ga imajo ljudje tako radi,
prelepe nam pesmi
spleta naš čas.
Prisegamo ti domovina,
na dediščini velikih domoljubov in revolucionarjev
Feliksa Dzierzynskega in Karola Swierczewskega ...
V Berlin gremo.
Decembra, na festival mladine.
Danes Berlin, jutri Moskva, pojutrišnjem pa bog ve kam.
Se vam ne zdi, da bi morali nekaj narediti z Janicko?
Kaj pa je z njo? –Pretemna je.
Skupina mora imeti ljudski, poljski, slovanski značaj.
Le poglejte njene oči.
Kako pa veste za Berlin? –Od ministra.
Dobro, morda pretiravam. Pobarvali jo bomo.
S tabo bom vedno, povsod in do konca sveta.
A nekaj ti moram povedati.
Poročam o tebi.
Kako poročaš?
Vsak teden hodim h Kaczmarku in se spovedujem.
Ne govorim ničesar, kar bi ti škodilo.
Najhuje je, da me osvaja.
Kaj te sprašuje? –Razne reči.
Kaj si delal med vojno, ali poslušaš Svobodno Evropo,
ali imaš dolarje, ali verjameš v Boga. Verjameš?
Jaz verjamem.
Vedela sem, da bo tako. Jebenti, trapa.
Kaj bi ti naredil? Dve leti pogojnega imam. Drugače me ne bi vzeli.
Wiktor!
Dobro, jebi se, buržuj zahojeni!
Če bi hotela, bi te zajebala do amena.
Srce, ti nočeš miru ...
Berlin je, kot veste, frontna črta med socialističnim
in imperialističnim taborom, med silami miru in revanšisti.
Na črti fronte pa se, jasno, lahko zgodijo različne stvari.
Zato moramo biti budni in odgovarjati drug za drugega.
Poleg tega pa veste, kaj bi vam govoril,
Nemci so vendarle Nemci. Zato ...
Tole se dogaja prvič in zadnjič: na dogodivščino vašega življenja.
Pardon.
400 metrov, to je kakih deset minut.
Tu se konča ruski sektor. Jaz bom čakal tu.
Kaj bom pa delala tam? Kdo bom?
Z mano boš, skupaj bova.
Ne znam francosko, nič ne znam.
Naučila se boš, imaš posluh.
Nadarjena si, posebna.
Nočem živeti brez tebe.
Prav, pa pojdiva.
VZHODNI BERLIN, 1952
Kaj je s tabo? Banket je.
Tovariši bi te radi spoznali. –Samo počešem se, pa pridem.
Lepa si.
Pohiti.
Poljska in NDR sta dobri prijateljici.
Komunistični sestri. –Tako gojimo komunistično prijateljstvo.
Bratje smo. Bratje in sestre.
Pravi, da smo bratje in sestre.
Je dobro? –Ja.
Sveže pripravljeno. Naša specialiteta.
Hvala lepa, zelo okusno je. –Riba iz Baltskega morja. –Ja?
Oprostite.
PARIZ, 1954
Taksi!
Še enega, prosim. –Žal mi je, zdaj pa res zapiramo.
Lahko greste v Marlette, do enih imajo odprto.
Če doslej ni prišla, je po mojem ne bo nikoli.
Koliko časa boste še v Parizu? –Jutri gremo domov.
Kako kaj živiš tu?
Nekako gre. Aranžiram, skladam, igram v klubu.
V redu je.
Imaš koga? –Imam.
Jaz tudi.
In? Si srečna?
Spremil te bom do hotela. –Raje ne. Veš, kako je.
Samo kos poti, nihče naju ne bo videl.
Mi lahko pojasniš, zakaj takrat nisi prišla?
Čutila sem, da se ne bo obneslo.
Ne, da nama ne bo uspelo pobegniti,
ampak da to ni zame, da sem slabša. –Kako slabša?
Slabša od tebe. Nasploh slabša.
Veš, o čem govorim. –Ne vem.
Vem, da je ljubezen ljubezen in pika. –Jaz pa vem eno.
Jaz brez tebe ne bi pobegnila.
Do sem je dovolj.
Si bil pri cipah.
Nimam denarja za cipe.
Bil sem z žensko svojega življenja.
Čudovito.
Dobro, zdaj pa mi pusti spati.
JUGOSLAVIJA, 1955
Zdaj je videti dobro, kajne?
Dober dan. –Dober dan. –Imate vstopnico? –Ja.
Zelo me zanima, kako se vam bo zdelo.
Nov repertoar, nove pesmi, ena celo v jugoslovanščini.
Poklon gostiteljem. –Lepo.
Nasploh smo postali bolj poletni, svetovljanski.
Škoda, da vas ni bilo zraven, bili ste nadarjeni.
Pridite v našo ložo. –Ne, hvala, zelo dober sedež imam. –No, prav.
Nasvidenje.
Svilena nit, srbijanski kroj.
Drobna preja, tanka nitka, jaz sem mala, ti pa ljubek,
Milan, dragi moj.
Ljubezen moja z Morave.
Srajčka izvezena, jaz pa sem obljubljena Milanu.
Svileno nit predem iz sanj,
tanka nitka se s srcem tka, potem pa se raztrga.
Kam me peljete?
V Moskvo.
Zakaj pa? Zakonito sem tu, imam vizum.
Francoski rezident sem, nisem več Poljak. –Vemo. Vse vemo.
Pomirite se, ne greste v Moskvo, vse je v redu.
V Zagreb greste, od tam pa v Pariz ali kamor koli hočete.
Poljaki vas hočejo v Varšavi, a to za vas ne bi bilo dobro.
Pizda.
Dovolite mi ostati eno noč. –Vlak čaka.
Ampak razumite, gre za žensko mojega življenja.
Ženska, moja žena. –Bi šel rad z njo v Varšavo?
Usodna ženska.
Pravijo, da je Varšava Pariz vzhoda.
Mama mi je govorila,
da bi fanta ne ljubila.
Jaz pa sem se fanta oklenila,
dokler bom živa. ga bom ljubila,
dokler bom živa, ga bom ljubila.
Nora. –Kaj je?
Ko boš odšla, zaloputni vrata. Pozneje bom vse zaprl. –Prav.
Vsak večer ista zgodba, tudi če končajo eno uro prej.
Vedno se nekdo zadrži dlje. –Ubožec. –Pozneje moram še enkrat vse obiti.
PARIZ, 1957
Stop. Tukaj odstranimo klavir, ne zveni dobro.
Ohranimo ga samo za sekvenco z umorom. Godala vstopijo prehitro.
Počakajmo, da se pojavi senca. –Prav.
Torej si poročena? –Ja.
To sem storila za naju.
Cerkvene poroke ni bilo, torej ne šteje.
Dobro, kako se torej pišeš? –Gangarossa-Lichon. –Kako?
Gangarossa, sicilijanski priimek.
Važno, da ti nisi poročen.
Ali pa si? –Kje pa.
Čakal sem nate.
Dve srci, štiri oči,
ki jočejo podnevi, ponoči ...
Črne oči, zakaj jočete?
Ker se srečati ne morete,
ker se srečati ne morete ...
Mama mi je govorila,
da bi fanta ne ljubila.
Jaz pa sem se fanta oklenila,
dokler bom živa, ga bom ljubila,
dokler bom živa, ga bom ljubila.
Nihalo je ubilo čas,
da bi nama pomagalo zadržati trenutek ...
Ali ni preveč R-jev zapored? –Ne.
Ljubimca, ki se trudita preživeti.
O, mojbog ...
Ne sklada se z melodijo.
Če dobro izgovoriš, se sklada.
Kaj pa ima skupnega s Srcema?
To je prost prevod.
Kdo pa je prevajal? Menda ne tista tvoja književnica?
Ja. Pa kaj?
Juliette je za naju prevedla zastonj. –Upam.
Neumno besedilo. Nihalo je ubilo čas.
O, mojbog.
Kakšna kritičarka. Juliette je zelo dobra, slavna pesnica.
Ravno so objavili njene pesmi. –Ne bom pela tega.
Pa ne bo plošče. –Pa je ne bo.
Prijazna bodi z Michelom, zelo vpliven je.
Vzljubil me je, tebe bo pa še bolj. –Zakaj? –Ker si očarljiva.
Slovanski šarm imaš. Ne pretiravaj z ličili.
Zakaj? –Ker je že dobro.
Bodi naravna, sprosti se.
S kravato ali brez? –S kravato.
Dober večer. –Dober večer.
Kdo bo tam? –Različni zanimivi ljudje.
Tudi tvoja slavna pesnica? –Najbrž.
Daj mir, nenevarna je. Po meni je imela že dva ljubimca.
Z Michelom pa boš sama začutila položaj.
Dober večer. –Dober večer.
Hej, Wiktor. –To je Michel.
Kako si? –To je Michel, to pa Zula.
Me veseli. –Enako. –Zelo lepo, da se srečava.
Veliko sem slišal o vas. –Prijazni ste, hvala. –Dobrodošli.
Kako se je obnesel film? –Zelo dobro, zadovoljni smo.
Tudi zate je to dobra novica. –Me veseli.
Kar poklepetajta, razgledala se bom okrog.
Nekaj posebnega je.
Dober večer.
Pardon. Dober večer.
Veliko sem razmišljala o vašem besedilu. –Katerem?
Moje pesmi. –Aha.
"Nihalo je ubilo čas." Lepo, a ne razumem. –Res?
To je metafora. –Za kaj?
Da čas ni pomemben, ko se dva ljubita.
Vam je tu všeč? –V Parizu? V redu je.
Gotovo je bil hud šok. –Šok? Zakaj?
Kini, kavarne, restavracije, trgovine. Kolikor vem ...
Ne, moje življenje je bilo na Poljskem boljše.
Zakaj ste pa pobegnili? –Saj nisem.
Poročila sem se z Italijanom in odšla zakonito.
Poznate Palermo? –Ne.
Škoda.
Veselilo me je.
Oprostite.
Kaj si jim natvezel, pizda? –Za kaj gre?
Da sem hlinila hribovko, ovajala, ubila očeta.
In da sem v Kremlju plesala za Stalina. –To je fino. –Zakaj?
Hotel sem te obarvati. –Obarvati?
Ja, tu se tako dela. –Kako?
Ne vem. Edith Piaf je delala v bordelu in jo imajo zato še raje.
V kakšnem bordelu? Kaj delaš iz mene?
Giovanni pa ni bil noben plemič, samo kristal je prodajal.
Jezus ne bom več. Dobro sem hotel. Greva domov?
Spoznala sem tvojo ljubico. Prijazna,
lep hrbet ima, a malo prestara. Pravzaprav kar pašeta skupaj.
Metafora.
Trapa.
Prasec je.
Kaj češ.
Ne sekiraj se, Zula.
Kar bo, pa bo.
Ljubim ga in pika.
Zula, je vse v redu?
Kaj delaš? –Pridi sem, žalostna sem postala.
Ne zdaj, ljubica, v Eclipse gremo.
Vsi odhajajo. –Dobro, daj mi minutko.
Na Poljskem si bil moški, tu pa si nekam drugačen.
Ne, mogoče sem neumna in si nekaj domišljam.
Vse je čudovito, v Parizu sva.
Ljubim te z vsem srcem.
Glede Michela pa nič ne skrbi, ujela sva se.
Vse bom uredila.
Stop!
Kaj?
To je prazno.
Prazno?
40 minut nam je ostalo. Prosim, ne zamoči.
Dobro, naredila bom, kot je prav. Dobil boš svoje.
Kaj svoje?
Tukaj je vse zate.
Verjemi vase. –Vase verjamem, vate pa ne.
Gremo?
Pripravljena je.
Zakaj si tako žalostna?
Poglej, najin prvi otrok.
Pankrt.
Kaj se je zgodilo?
Pravzaprav nič.
Krasno je bilo.
Francozi vedo, kaj delajo.
Michel je pa sploh mojster, v eni noči me je šestkrat pofukal.
Ne pa poljski umetnik v izgnanstvu.
No, to pa razumem.
Pojdi ven! Ven! –Pardon.
Kaj si naredil z njo. –Nič. Odšla je.
Na Poljsko.
Na Poljsko? –Ja, na Poljsko.
Halo?
Je to Mazurek?
Mazurek, v Bialaczowu.
Zuzanno Lichon, prosim.
Lichon.
Zula.
Nedavno se je vrnila.
Razumem.
Ne veste, kje je?
Res ne vem, kako naj vam pomagam.
Francoz niste, Poljak tudi ne več.
Kar se tiče nas, ljudske Poljske, ne obstajate.
Med nama rečeno ...
Ste znoreli, da bi šli od tod? –Poljak sem.
Dajte mir. –Res. –Kakšen Poljak ste?
Pobegnili ste, nas izdali, očrnili. Pustili mlade, ki so vam zaupali.
Ne marate Poljske.
Rad jo imam. –Ne.
Ena možnost pa je.
Če iskreno obžalujete svoja dejanja.
Vendarle imate določen položaj v pariških umetniških krogih.
Poznate ljudi z različnih področij.
POLJSKA, 1959
Dober dan.
Grozno izgledaš.
Koliko let?
Petnajst.
Menda to ni tako slabo.
Nezakonito sem prekoračil mejo v obe strani in vohunil za Britance.
Deset minut imata.
Kaj sva naredila?
Čakala te bom. –Daj mir.
Poišči si normalnega moškega, ki bo zdržal s tabo.
Tak se še ni rodil.
Spravila te bom ven.
Lepo, da ste našli čas. Pridi, Piotruš, ne bodi žalosten.
Predstavil se boš gospodu. Piotruš.
Živjo.
Sramežljiv je.
Mi je podoben? –Na las.
No, in? Se boste vrnili v glasbo?
Ne morem. –Jasno.
Vesel sem, da vas je uspelo spraviti ven. Ni bilo lahko.
Namestnik ministra je naš sosed, prijatelj. –Hvala lepa.
Res sem vam hvaležen.
Slišal sem vajino pariško ploščo. Zelo lepa.
Odlična priredba.
Dobro bi bilo to še enkrat zaigrati pri nas, po poljsko.
Zuli bi gotovo prišlo prav. Vam tudi.
Mama gre.
Ljubim te iz vsega srca, toda iti moram kozlat.
Ostanite na banketu.
Veliko zanimivih ljudi iz sveta umetnosti bo.
No, dobro, že greva.
Odpelji me od tod.
Zato sem prišel.
Ampak enkrat za vselej.
Ponavljaj za mano.
Jaz, Wiktor Warski, vzamem tebe, Zuzanna Lichon, za ženo ...
in prisegam, da te ne bom zapustil do smrti.
In prisegam, da te ne bom zapustil do smrti.
Jaz, Zuzanna Lichon, vzamem tebe, Wiktor Warski, za moža
in prisegam, da te ne bom zapustila do smrti.
Tako naj nama Bog pomaga.
Ti več, ker si težji.
Zdaj sem tvoja.
Na veke vekov.
Pridi na drugo stran.
Tam bo lepši razgled.
Mojima staršema
Prevod - RETAiL
Tehnična obdelava DVD Rippers Slovenija